Välkomna till trefärjan från Rosso i Mauretanien till Senegal.
Jag ska ta mig över den 160 mil långa Senegalfloden.
Den utgör inte bara gränsen mellan Mauretanien-
-och Senegal, dit vi är på väg-
-utan även mellan araberna i Nordafrika och de svarta i söder.
Från och med nu befinner vi oss i de svartas Afrika.
Strax före utloppet i Atlanten blir Senegalfloden ett stort delta.
Plötsligt ser allt annorlunda ut.
I stället för sand och tält ser jag vatten.
Och i stället för kamelkött äter man fisk. Nyrökt fisk överallt.
St Louis i Senegal grundades av fransmännen för över 350 år sen.
Staden var hörnstenen i deras afrikanska imperium.
Att stiga i land är som att komma till den franska landsbygden.
Ett hotellnamn hyllar de franska postflygare som flög över öknen.
Tidningarna skriver om den avlidne franske sångaren Charles Trenet.
Vad kostar Le Monde? Nio?
Nio. Tack.
Tack. Charles Trenet är död.
25 mil söder om Saint Louis ligger en liten ö-
-som var lätt att för svara, och blev ett stort handelscentrum.
Den heter Gorée.
Gorée är välmående och vacker, men döljer ett mörkt förflutet.
Ön Gorée skulle kunna vara en turistfälla på Rivieran.
Men öns popularitet beror helt och hållet på-
-att den var utresehamn för miljontals slavar-
-som togs från centrala Afrika och Sahara-
-och skeppades till Amerika av engelsmän, fransmän och portugiser.
Ingen vet hur många slavar européerna förde ut från Gorée.
Men vid det gamla guvernörspalatset repeteras en dans-
-till minne av miljoner människors lidande.
Den här och andra danser framförs inför tusentals afroamerikaner-
-som varje år kommer till Gorée för att söka förklaringar och tröst-
-på den plats där deras förfäder såg Afrika för sista gången.
För mig är det dags att återvända till fastlandet.
Första anhalten är Senegals huvudstad, det outtröttliga Dakar.
Brottning är Senegals största sport.
I kväll hyllar man den afrikanske mästaren Morf Adan.
Han kan fylla stora arenor-
-men i kväll är han på hemmaplan för att inspirera lokala förmågor.
Jag möter mästaren och hans får i trädgården.
Ja, han tjänar pengar på brottningen-
-men det mesta går åt till de anställda. Fåraherdar, antagligen.
Utanför ger framtidens mästare allt.
Man bara behöver få ner motståndarens axlar mot marken-
-så en match varar i allt från fem sekunder till...kanske sju.
Det här kan nog pågå hela natten, så jag ursäktar mig och sticker.
Lättare sagt än gjort.
Men det finns inte bara brottning. Dakars musikscen är blomstrande.
En ny jazzklubb har öppnat vid fiskmarknaden-
-omed både lokala musiker och en amerikan - Tom Vahle.
Klubbarna här är...
De vågar inte riktigt anlita ett band-
-som inte spelar traditionell senegalesisk musik.
Behöver jag en sån? Tack så mycket.
Tack.
Han kanske vet nåt som inte jag vet. Här har vi ägaren!
-Hur länge har du drivit klubben? -Tre månader och 22 dagar.
Är den här annorlunda jämfört med tidigare klubbar?
De andra klubbarna var rektangulära.
-Det var oväntat. Men bra. -Jag behöver utrymme.
Jag är född i lebustammen.
-Jag måste kunna se havet. -Lebu är en fiskarkast.
Du härstammar från fiskefolket, alltså?
-Har du varit fiskare nån gång? -Nej, jag får ingen fisk alls...
Jag kastar ut reven, men det kommer inget...
Det är en fin kväll.
Hur som helst. Med tanke på min ålder...
-Hur gammal är du? 38? -38? Är du galen?
-Ja, jag är galen. -Jag är 60 år gammal. 60.
-Ungefär i min ålder. -Nej, jag är äldre.
Han är mycket välbevarad. Du är i fin fysisk form.
Jag älskar varje natt.
-Jag försöker, men... -Nej, det får du inte säga.
Varje natt...tränar han.
Nästa morgon är det dags för mig att lämna syndens näste Dakar.
Fransmännen har byggt en järnväg från kusten till imperiets centrum.
Det här är Bamako-expressen-
-ett av två tåg mellan Dakar och Malis huvudstad varje vecka.
Elaka rykten säger att det kanske avgår i tid.
Efter resan genom öknen till Atlanten och Dakars storstadspuls-
-ska vi utforska den östra delen av öknen-
-och den stad som mer än alla andra symboliserar Sahara: Timbuktu.
Vägarna är usla, så vi ska ta tåget till Bamako i Mali.
Det tar ca 36 timmar, om det går enligt tidtabell.
Tåget ska ta oss 150 mil inåt landet.
Sedan tar vi en ångbåt uppför Nigerfloden till vår destination:
Timbuktu.
Staden breder ut sig. Över två miljoner invånare trängs i Dakar.
Många kommer från landsbygden, på flykt undan vind och torka.
Det här är världens mest fantastiska shoppinggalleria.
Den är halvannan kilometer lång.
Där borta pågår produktionen av varorna.
Här har vi detaljhandeln. Det är som ett stort varuhus-
-med handväskor, underkläder och mat. Fantastiskt.
Tåget går sällan snabbare än 50 km/h-
-så man har gott om tid att studera de rotliknande baobabträden-
-som djävulens sägs ha tryckt ner i jorden upp och ner.
Tåget är fullsatt, framför allt av pampigt klädda kvinnor.
Jag pratar med en engelsklärare vid namn Dadé-
-och ämnet är fruar och äkta män, och hur många av varje.
Polygamin fanns här redan före islam-
-i vår traditionella kultur.
Då fick en man ha upp till fyra fruar-
-så att de kunde arbeta ihop på fälten och hjälpa varandra.
Det var tanken.
Sen kom islam till Afrika.
Då sa männen att enligt Koranen fick muslimska män-
-ha upp till fyra fruar.
-Vad tycker du om det? -Jag ska säga en sak.
-Jag är emot det. -Jag tänkte nästan det.
Jag är emot det.
-Det är min åsikt. Jag vet varför. -Varför?
För det första blir jag svartsjuk.
Jag vill inte dela min man med nån.
Dessutom: I varje polygamt hushåll-
-blir det alltid bråk.
Fruarna är svartsjuka.
Ibland hamnar de inför domstol.
Varje dag, både i Senegal och i Mali...
För det mesta har mannen ett hus.
Alla de fyra fruarna bor i samma hus.
Det går inte att föreställa sig.
En fru kan gå till en marabout och be honom utföra juju.
-Vad är en marabout? -En sorts präst.
Han är synsk och kan se in i framtiden.
Han kan också utföra juju.
Varje kvinna vill att mannen ska älska henne mest.
Då lägger de nåt pulver i maten eller i vattnet.
Eller också, när en av fruarna blir sjuk-
-så anklagar de en av de andra för att vara en häxa.
Vidskepelse, voodoo och svart magi intar en viktig plats här.
Betydligt viktigare än tågtidtabeller, befarar jag.
Nästa morgon når vi Mali. Men här håller man inte hårt på gränser.
Folkstammarna är spridda över flera länder.
Men landskapet förändras. Platta Senegal byts mot klippiga Mali.
Hettan gör det svårt att koncentrera sig.
Tiden släpar sig fram. I stigningar går tåget ännu långsammare.
Nu har vi rest i 33 timmar, och resan skulle ta 35.
Men nu står vi på en station tio timmar från Bamako.
Vi har stannat, eftersom vårt tåg blockerade det enda spåret.
Om vi kommer fram är en fråga om tur. Det kan ta tio timmar-
-eller 15 eller 20. Det är upp till gudarna.
Hur mår ni?
Hej då! - Nu rör sig tåget åtminstone. Det känns hoppfullt.
Loket skyms av ett stort dammoln.
Men vi är på väg mot Bamako, och vi är bara tio timmar försenade.
Det måste firas.
En öl, tack. Tack.
Jag fick 500 tillbaka, så en öl kostar ungefär 50 pence.
Inte så tokigt.
Man vet aldrig om de tillåter barer i islamiska länder.
De är rätt toleranta i Mauretanien, Senegal och Mali.
De följer inte reglerna slaviskt. Vill man ha en öl, så får man en.
Efter en andra natt på tåget, i stort sett utan mat och vatten-
-når vi slutligen Bamako strax före gryningen.
Jag älskar att resa och ser fram emot nya platser-
-men den här morgonen är min optimism naggad i kanten.
Nu har vi äntligen nått Bamako, vid femtiden på morgonen.
Jag känner mig förvirrad. Men det finns många som vill hjälpa till.
-Vart kommer du ifrån? -Jag har inte en jävla aning.
Efter en dusch och rena kläder är jag redo för Bamako.
Frukosten intas på ett kafé.
Ägaren lovar att ordna nåt som liknar en dubbel espresso.
Nu mår jag bättre när jag är nyrakad och har en ren skjorta.
Där är stationen där vi anlände på småtimmarna.
Där ligger Hôtel de la Gare, där The Rail Band brukade träffas.
Gruppen bildades av Toumani Diabaté, en musiker från Mali-
-som jag har lyssnat på.
Det är en blandning mellan traditionell och modern musik.
Toumani bor och arbetar i Bamako, så jag hoppas-
-att jag får träffa honom.
Jag vill se hur han skapar sin musik.
Toumani är inte bara musiker, utan även producent.
Vi möts på klubben där han tittar på sin nya rapgrupp.
Syftet med deras senaste låt är att få barnen att gå i skolan.
Senare på kvällen äntrar Toumani scenen med sitt eget band.
Instrumenten är traditionella, med den lutaliknande Ngonin...
...den harpaliknande koran och balafonen.
Den här musiken har satt Mali på världskartan.
Och tack vare den kan Toumani visa mig runt med stil.
Vägen till hans hem går förbi den stora moskén-
-och en fetischbutik med krympta djurskallar-
-som visar att islam fortfarande måste samexistera med voodoon.
Men dagens höjdpunkt är en lektion med mästaren själv.
När började du blanda traditionella instrument-
-med moderna instrument, som gitarren?
Först började jag med den traditionella musiken.
Och sen började jag lyssna på James Brown-
-Otis Redding, Jimi Hendrix Johnny Hallyday och Salif Keita.
Sen bestämde jag att koran...
Jag måste öppna en ny dörr mot världen för koran.
-Tyckte din pappa att det var bra? -Ja, men från början sa han:
"Våra barn vill ändra på allting."
Vid hade ett bra samtal om det.
Jag sa att jag inte skulle förändra koran, bara utveckla den.
Som så mycket annat i Mali har koran en rik historia.
Toumanis familj har spelat kora i 72 generationer.
Det här är Tireli, en av dogonfolkets byar.
För 600 år sen flydde de hit undan den islamska invasionen.
Fram till helt nyligen var de avskurna från resten av världen.
Jag presenteras för byäldsten och en engelsktalande dogon, Amadou.
Tack för att ni bjöd in oss till ert hem.
"Välkommen", säger han. "Känn er som hemma."
Amadou säger att dogonfolket inte var de första som bodde här.
Före dem bodde telemfolket i bergen.
Telemfolket bor inte här längre. Nu är det en gravplats.
Där begraver dogonfolket sina döda.
-Är det uppe i bergen? -Ja, där uppe.
Telem gillade att bo högt. De använde rep för att ta sig upp.
Det verkar konstigt att nån väljer att bo på en så ödslig plats.
Men för 500 år sen var hela området täckt av skog.
Jägarens höga ställning är ett eko från de goda tiderna.
Man går igenom hela familjen när man hälsar.
Vi måste fråga efter var och en när vi hälsar.
De kan t.o.m. fråga: "Hur mår er åsna? Hur mår er ko?"
Det är lustigt. Men det är artigt att fråga om alla.
Jag kan inte dogon, så jag säger " Ça va? ".
Vad jagar man här?
Här jagar man apor, vilda råttor och hjort.
-Äter ni mycket kött? -Ja, när de har fått ett byte.
Och om de inte får något byte så dödar de ett får eller en get.
Äter ni en råttpaj lite då och då?
Ja, ibland finns det råttor i bergen. Där uppe jagar de råttor.
Och apor och hjortar eller antiloper.
Skjuter han dem?
Här har han en apa som han har dödat.
-Det här är ett aphuvud. -Kan han visa mig?
-Har ni tillverkat krutet här? -Ja, det är lokaltillverkat.
-Vad är det gjort av? -Låt mig se...
Det är lokaltillverkat krut.
Jag kommer långt härifrån.
Nu blir aporna glada.
Då var det dags igen.
Det gick bra. Jag fick det i ansiktet.
Det är ingen fara. Nu vet jag hur han känner sig.
Jag trodde nästan att den inte fungerade.
Efter att ha överlevt jägaren blir jag bjuden på hirs och baobab-blad.
Är det bara att hugga in? Oj, vad hett det är.
Det är hett. Ta det försiktigt.
Det är hett. Man blir inte stark om man inte äter.
Sånt där har jag växt ifrån.
Man måste äta medan det är hett.
-Visst är det hett? -Ja.
Det är jättegott, men det bränns hemskt på fingrarna.
Jag fattar inte hur de kan äta det. Mina ömtåliga konstnärsfingrar...
Det är inte bara maten som är het. Det är hett i luften också.
Det är 56 grader Celsius mitt på dagen. 134 grader Fahrenheit.
Det är mitt livs hetaste måltid.
I de halmklädda ladorna förvaras hirsen, dogonfolkets huvudföda.
Men lika viktiga för livet här är det som smeden producerar-
-med hjälp av sin sjuåriga dotter.
Smeden är en av byns viktigaste män.
Enligt dogonmytologin var det smeden som stal elden från Gud.
Men han gör mer än bara smider järn, förklarar Amadou.
En annan av smedens viktiga uppgifter-
-är att de måste utföra omskärelserna i varje by.
Smeden använder sin egen kniv-
-för att omskära pojkarna.
Är det smeden som utför omskärelsen?
Ja, och smedernas hustrur omskär flickorna.
-Omskärs även flickorna här? -Ja, det sker fortfarande...
...i byarna.
-Är de flesta flickor här omskurna? -Ja, alla flickor.
Allihop.
Så smeden stjäl elden från Gud och extraknäcker som omskärare.
Jägaren skjuter råttor.
Jag är inte den första som grubblar.
Det finns en vits om det. "Hur många är en dogonfamilj?"
"Fem. Två föräldrar, två barn och en fransk antropolog."
I dogonfolkets land är inget som man väntar sig.
Den här vildsint glada dansen firar en begravning.
Det är ganska uttjatat att säga att en plats saknar motstycke-
-men vad gäller Tireli här i dogonernas land stämmer det.
Livsstilen och dess orsaker liknar inget jag nånsin har sett.
Och jag kommer aldrig att få se det igen.
De har varit mycket goda vänner och värdar.
Men berätta det inte för nån.
Den gamla staden Djenne, omgärdad av Banifloden-
-är nästa anhalt på väg mot Timbuktu.
Jag kör moped runt i vad många anser vara-
-den vackraste av alla Saharas städer.
Djennes moské är ett arkitektoniskt under. Världens största lerbyggnad.
Själva gatorna visar prov på lerkonsten.
De är behagfulla och eleganta, liksom mycket annat i Mali.
Invånarantalet fördubblas under marknaden.
Jag visas runt av Amadou Cissé, kallad Pygmy.
-Vilken stam tillhör du? -Till hälften fulani.
-Den andra halvan, då? -Min far är songhai.
Jaså, samuraj? Samurajernas imperium. Det minns jag.
Du känner många kvinnor, Pygmy. Du verkar känna alla här.
Ja, jag bor ju här.
Är kvinnorna här öppna och vänliga? Är det okej att hälsa på dem...
-...trots att du är gift? -Vi känner varandra sen barnsben.
Det här är min stad.
Jag har hört att du träffade din fru på marknaden.
Ja, jag träffade henne här.
-Hon är fulani. -Ja, och du är också fulani.
Ja, men för mig var inte det viktigt.
Men hon var väldigt snäll. Varje gång jag kom-
-gav hon mig mjölk som hon sålde.
Jag kom och handlade, och hon var vacker och snäll.
Jag ville gärna vara med henne.
Först kom jag bara för att köpa mjölk.
-Du var en kund, helt enkelt. -Ja.
Du blev förälskad när du skulle köpa mjölk.
Vad är det för speciellt med fulanikvinnor?
-Vet du vilka som är fulani? -Ja. Hon, till exempel.
Hon också. Hon är min frus kusin.
Din frus kusin? - Hon råkade vara här.
Ser du runt hennes mun?
Hon är tatuerad. Och så har hon ett familjetecken i ansiktet.
-Markeringarna vid ögonen? -Ja.
Familjeproblem. Ja, det behöver vi inte få veta.
Pygmy kan säkert hjälpa mig med det jag har undrat-
-ända sen vi lämnade Dakar: Fåren.
Det är får överallt här i Mali. Varför det?
Det är snart Tabaskifesten.
Tabaski är en islamisk fest där familjeöverhuvudet offrar ett får-
-för att fira att Gud skonade Isak, Abrahams son.
En myt de delar med judar och kristna.
-Är det bara baggar? -Ja, de måste vara kompletta.
-Är det bara manliga får? -Nej, bara män.
-Vad menar du med "komplett"? -Inte nåt enögt eller enbent får.
För pojkarna hem baggen åt dig?
Ja, så går det till när man köper får.
Kvinnorna i Mali är alltid vackra, men särskilt inför Tabaski.
Frun Pygmy träffade i mjölkbutiken får fötterna hennatatuerade-
-av en äldre kvinna som antyder att det var fråga om mer än bara mjölk.
Det verkar finnas en mer spännande sida av historien.
-Vad sa hon? -"Om man blir kär i en flicka..."
"...och provar henne en gång..."
"...så kan man inte lämna henne i fred." Men det stämmer inte.
Är det tillåtet med samvaro före äktenskapet?
Får man sova tillsammans?
Jag hade aldrig känt henne innan jag gifte mig med henne.
Vi hade aldrig legat med varandra.
Jag hade aldrig gjort det.
Men i byn tyckte de att det var konstigt.
De trodde inte på att vi inte hade legat med varandra.
Jag tycker om att Pygmy gifte sig med den kvinna han älskade.
På Tabaskimorgonen räcker moskén inte till, så man ber utomhus.
Vad kommer att hända vid ceremonin?
I dag kommer vi att be på förmiddagen.
Annars brukar vi be efter lunch och på eftermiddagen.
Men i dag är det en särskild dag, så vi ber vid 9-10-tiden.
Det är speciellt för oss.
Först ska imamen offra sitt får inför alla tillbedjare.
Sen gör alla samma sak hemma. De offrar sina egna får.
Fåret ser ut som en skådespelare vid sin första och sista premiär.
Efter bönerna ska fåret slaktas av imamen.
När han har gjort sitt offer fortsätter firandet i hemmen.
-Hur hälsar man? Sambe sambe.
-Det låter bra. -Jag kan ett ord två gånger.
Sambe sambe. Du uttalar det bra.
När vi närmar oss hans hem känner jag-
-att Pygmys entusiasm falnar när hans plikt närmar sig.
Ett får har dödats av hans far, och nu är det Pygmys tur.
Faster tittar allvarligt på medan han lär sig en snabb, human teknik.
Snittet måste vara rent, och fåret får inte lida.
Blodet flyter ut på gatan, kniven tvättas och snart är fåret styckat.
I den finaste muslimska tradition bjuds jag in till Tabaskimåltiden.
-Han är aldrig i tid till maten. -Sätt dig. Det är snart slut.
Det är nästan slut.
Tack. Tack.
-Ber ni bordsbön eller så? -Vi äter aldrig med vänster hand.
-Alltid med höger. -Nej, jag vet.
-De skrattar för att du är ovan. -Jag vet. Jag är ovan vid det.
Men man måste pröva nytt och ta reda på hur folk...
-Äter ni alla delar av fåret? -Nej.
Vi äter delar av det, och resten ger vi åt de fattiga.
De får det som blir över.
-Och pojkarna får testiklarna? -Ja, det ger tur.
De blir intelligenta.
När Banifloden slammade igen flyttade handeln-
-till hamnen i Mopti, där jag letar efter färjan till Timbuktu.
Det är mycket folk men lite vatten i hamnen-
-och avloppsslammet ligger öppet på stranden.
Smuts och skönhet lever sida vid sida .
Jag får höra att Timbuktufärjorna ligger i hamn.
Men de tycks inte direkt vänta på startskottet.
När jag till sist hittar en skeppare blir jag aningen chockad.
God dag.
När går nästa färja till Timbuktu?
-I juli. -I juli?
Det är tre månader dit. Går det inga alls nu?
-Går det inga färjor nu? -Nej, det gör de inte.
-Varför inte? -Det finns inget vatten.
Jaså? Nej, i så fall...
Floden är inte djup nog för de tunga ångbåtarna.
Jag får söka efter ett alternativ.
God dag. Går det nån båt till Timbuktu?
Hamnchefen i Mopti inser att jag inte kan vänta här i tre månader.
Han frågar kaptenerna på fraktbåtarna som trafikerar floden.
Efter lite förhandlingar hittar han en båt åt oss: Pagou Manpagu.
Den går i morgon.
Floden är full av folk. Det verkar som att vi ska resa i rusningstid.
Jag klafsar genom smutsen för sista gången, hoppas jag-
-och kastar väskan ombord.
Men det finns inget däck, bara skrovet-
-och en liten djurfarm på taket.
Det går inte att förneka att vi känner oss förväntansfulla-
-när vi passerar färjan ut mot Saharas mest berömda flod.
Nu är jag äntligen på Niger som ringlar sig fram-
-från Guineas höjder ut i öknen och tillbaka till Nigeria.
För 200 år sen ville västerlänningar lära känna floden-
-och dess rikedomar.
Mungo Park har skrivit om sina resor i Afrika.
Han var den förste västerlänning som såg floden, 1796.
Sen blev det kapplöpning till Timbuktu, flodens största stad.
Mungo Park kom aldrig dit, men det gjorde andra.
Och vi också, hoppas jag. Om inte vinden tilltar.
Det finns ingen restaurang ombord, men mat finns i köket-
-som ligger... var som helst, faktiskt.
Norskan Kristine stiger ombord. Hon har bott i Mali i flera år-
-och studerat fulanikvinnor.
Jag har hört att man fortfarande omskär pojkar och flickor här.
Stämmer det, enligt din erfarenhet?
Det är svårt att motstå och kämpa emot omskärelse.
En kvinna här bör vara omskuren.
Från en europeisk synvinkel verkar det ganska barbariskt-
-och grymt.
Förstör det inte kvinnors förmåga att njuta av sex, tror du?
Vad som menas med sexuell njutning här och i Europa-
-är två skilda saker.
Vi har en tendens att se sexuell njutning som...
Jag håller inte med om att det är omöjligt för omskurna att njuta.
Vad män finner attraktivt i Afrika-
-är inte samma sak som vad man finner attraktivt i Europa.
I Europa ska en kvinna vara mager. Men här ska kvinnor vara tjocka.
Det är raka motsatsen.
Hon är också deltidsmissionär-
-vilket inte är lätt i ett muslimskt land.
Är det inte svårt att omvända muslimer till kristendomen?
Jag har aldrig räknat missionen-
-eller det bibliska budskapet i antal omvända.
Det handlar om vad vi har i våra hjärtan.
Det viktigaste är att vi älskar varandra.
Om folk som träffar mig vill ställa frågor-
-så kommer jag att svara. Och om vi når en dialog så är det bra.
Vi har visst gått på grund.
Det här är faran med Niger. Den är bred, men väldigt grund.
Och särskilt grund här. Vi har visst stött på en sandbank.
Ja, floden är inte djup alls. Det här händer väldigt ofta.
Ska de knuffa loss oss med såna där stänger?
-Reser du på Niger ofta? -Ja, jag älskar det.
Det är väldigt behagligt. Det är så lugnt.
Lugnt? Ja, för tillfället är det väldigt fridfullt...
Inte oväntat lämnar Kristine båten för att undvika fler frågor-
-och går i land med en fiskebåt.
Lika bra, för det finns bara en hängmatta.
Nu är klockan 18.35, och skymningen faller över Afrika.
Vi sitter fortfarande kvar på samma sandbank-
-som när jag pratade med Kristine.
Jag vet inte hur lång tid det tar.
Antagligen hela natten, men det är bekvämt i hammockklass.
Ingen har påstått att resan till Timbuktu skulle bli lätt.
Vad kan en engelsman göra, om inte lägga sig och tänka på Afrika?
Översättning: Malin Hedlund www.broadcasttext.com